Det er 298 dager siden den første bemannede romfergen dro til Mars.
Den internasjonale besetningen på Ares-
-skal nå legge seg i bane rundt planeten.
For å fullføre reisen på mest energisparende måte,-
-utnyttet man den banen rundt solen som kalles Hohmanns prosjektilbane.
Den gåtefulle røde planeten er myteomspunnet.
Sonden som ble sendt i 1999, fant ikke noe globalt gravitasjonsfelt på Mars,-
-men derimot dusinvis av mindre felt og merkelige avvik i gravitasjonen.
Vi skal nå høre unike kommentarer fra Andre Vishniac, kapteinen på Ares.
De ble mottatt for bare noen sekunder siden.
Dette er et historisk øyeblikk.
Jeg må få spørre, kaptein... Hvordan føles det nå?
Dere flyr over Mars. En av menneskets eldste drømmer er blitt virkelighet.
Det var vanskelig å få oppfylt den drømmen.
Vi har blitt trent til det. Vi kan ikke bekymre oss for andre faktorer.
Mennesket landet på månen for over 50 år siden. Neste skritt var Mars.
Men det tok lenger tid enn forventet.
Hvorfor Mars? Hva forventer dere å finne der?
Det fins ikke noe enkelt svar. Hvorfor utforsker vi i det hele tatt?
For å lære mer, og for å bevise at vi kan oppnå mål-
-som virket uoppnåelige.
-Er du klar, Susana? -Ja.
-Herb? -Jeg er klar.
Ares...
Kapteinen her. Stemmetest, over.
Dette er piloten. Stemmetest, over.
Dette er Herbert. Stemmetest, over.
Begynn nedtellingen.
-...fire, tre, to, en, null. -Start.
Det var som å gjenoppstå fra de døde. Forvirring og mørke rådet.
Hører dere meg, Belos?
Belos, hører dere meg? Svar! Hører dere meg?
Vi hører deg, Lowell. Vi har krasjet.
-Er alle uskadde? -Jeg vet ikke. Jeg er uskadd.
Det er fullstendig kaos her.
Krasjlandingen var forferdelig.
Hvordan går det? Er du uskadd?
Hvil deg. Ikke vær bekymret.
Vi lever. Herregud...
Det er utrolig. Vi lever, vi klarte det!
Opp med deg, Johnson. Vi klarte det. Vi lever.
Har alle det bra der nede?
-Jeg har det bra. -Er du sikker, Johnson?
Kom igjen. Vi klarte det.
Er du uskadd, Vishniac?
Vishniac?
Svar meg, Vishniac. Er du uskadd?
Vishniac... Jenny!
Jeg vet ikke...
Han har brukket nakken. Gud velsigne ham.
Om noen finner dette båndet, skal hendelsene gjengis som de skjedde.
Krasjet var forferdelig, men Belos- cockpiten klarte seg mirakuløst.
Vår kaptein Andre Vishniac døde umiddelbart.
De fem overlevende ble fort kon- frontert med den harde virkeligheten.
Vi hadde en tøff tid fremfor oss.
Jeg ser ingenting.
Herregud, for en katastrofe!
Vi får aldri tilbake motortrykket, og bilen er ødelagt.
Vi har oppdaget feilen. Systemet slo seg av i noen sekunder.
Det var nok til å forvirre flydataen.
-Hva forårsaket feilen? -Dere må søke etter det i databasen.
Skulle ønske jeg kunne hjelpe dere. De jobber for fullt på jorden.
Takk, Lowell. Vi snakkes.
Vi trenger mer plass. Dette er for kvelende.
Du er nestkommanderende, Sánchez.
Nå som Vishniac er død, har du befalet. Hva sier du?
Jeg vil bare være et annet sted, langt borte.
Første ordre fra deres nye kaptein: legg dere ned og vent.
-Vente på hva? -Det vil du ikke vite, Fidel.
-Jeg nekter å godta det. -Venn deg til tanken, Herb.
Skipet over oss kommer ikke inn i atmosfæren,-
-og det er ikke flere landere om bord. -Det visste vi, Luca.
De sender vel et redningsfartøy? Vi må bare overleve til da.
Et redningsfartøy? Hører du hva du sier?
Det tar 26 måneder å dra til Mars. Hvordan skal de kunne redde oss?
Et lite problem med omløpsbanen forlenger reisen med ett år.
Jeg skjønner ikke. Hva snakker du om?
Vi vet alle at oppdraget blir å hente våre lik. Vi er døde om ett år.
Du tar feil, Jenny. Vi kommer til å overleve.
Hvordan? Systemet i landeren er ikke lagd for å holde oss i live i tre år.
Vi er 19,1 millioner mil fra jorden, og vi er alene.
-Det fins alltid en måte å overleve på. -Har du noen konkrete forslag?
Vi må begynne å jobbe, alle sammen.
Nå er oppdraget vårt å overleve, akkurat som andre har overlevd før.
Situasjonen er forresten ikke så håpløs som den kan virke.
"Ikke så håpløs..." Den karen er utrolig.
Jeg kjente en geolog. Han dro til Sveits, der han fikk se en svart ku.
Da han kom hjem, skrev han en studie om at alle kuer i Sveits er svarte.
Ja, jeg er geolog, så jeg vet hvordan man holder føttene på jorden.
Vi er på Mars, Herb. Du finner ikke oaser og palmer her.
Jeg vet ikke hva vi skal gjøre, men jeg vet at vi må finne løsninger.
-Eller dø i forsøket. -Hva gjør vi med vann, for eksempel?
Vi vet at atmosfæren på Mars inne- holder vann. Det er et tidsspørsmål.
Ja, vi må bare venne oss til ikke å drikke og puste så mye.
Kan du ikke engang tenke tanken at vi har en sjanse til å overleve?
Ok. Hva er planen? Hva er første skritt?
Det vi gjør nå. Vi vurderer situasjonen.
-Vi trenger en liste over ressursene. -Jeg kan gjøre et enkelt overslag.
Sett i gang.
For det første trenger vi to kilo oksygen per person per dag.
Vi trenger omtrent to kilo vann og 1,5 kilo fast føde om dagen.
Med provianten vi har til 6 personer, klarer vi oss kanskje i ett år.
Ettersom kapteinen er død, om vi sparer,-
-15 måneder toppen. -Fortsett.
La oss se...
Takket være gjenvinningsenhetene har vi sikkert nok vann for to år.
Men benytter vi oss av det systemet, bruker vi opp energien...
Innen omtrent ett år.
Det samme gjelder oksygenet, men vi kommer ikke til å bry oss om å puste.
Vi er omgitt av oksygen. Hele planeten er rusten. Det er derfor den er rød.
Ja, men i atmosfæren fins det i form av karbondioksid.
Vi kan frigjøre oksygenet med elektrolys,-
-men da bruker vi for mye energi.
De termoelektriske generatorene hadde blitt tømt.
Vi kan jo senke varmen, ta på oss varmedraktene, slukke lampene...
Vi blir gale hvis vi må leve flere år i romdrakter og mørke.
Vi må akseptere at vi ikke er på oppdrag til Mars. Vi har forlist.
Vi må venne oss til lidelser og problemer.
Slapp av, jeg er vant til ekstreme situasjoner.
-Må jeg si "De" til deg? -Nei, det må du ikke.
Nå har jeg befalet for oppdraget, eller over oss skipbrudne.
-Jeg syns vi skal... -Nå er det min tur.
Luca, sjekk provisjonene våre-
-og beregn hvordan vi skal få dem til å vare så lenge som mulig.
Vi må også finne ut hva som skjedde.
Det blir din oppgave, Rodrigo.
Johnson, vi trenger mer plass. Landingsstolene trenger vi ikke.
Og hva skal jeg gjøre?
Har du noen anelse om hvordan vi kan utvinne forekomstene på Mars?
Jeg begynner med en gang.
Vi tok fatt på vårt nye oppdrag: overlevelse.
Mars var det mest ugjestmilde stedet et menneske kan forestille seg.
Vi hadde bestemt oss for å gjøre alt vi kunne for å overleve.
Vi vet at steinene på Mars er rike på oksygen, ikke sant?
-Er det mulig å utvinne det? -Jeg tror det.
Vi må lage en silikatreakto. Da kan vi fremstille metangass og damp.
Sa du damp?
-Hvor skal vi få energien fra? -Ikke fra generatorene, så klart.
-Hvordan skal du gjøre det, da? -Med drivstoffet fra Belos.
Vi har ingen planer om å lette. så vi kan benytte oss av tankene.
Brenne kryogent drivstoff... Høres farlig ut.
-Hørte du ideen til Herbert, Luca? -Ja, jeg hørte den.
-Hva syns du? -Den er latterlig.
Vi vet ikke hvordan tankene er. Ingen har sjekket dem.
Det elektriske systemet er slått ut,-
-og vi får ingen signaler fra tankene.
-Om vi antar at de er intakte... -Selv om vi antar det,-
-må vi uansett lage en silikatreaktor av Belos motor.
Det er ikke lett. Vi bør konsentrere oss om mer produktive ting.
Men det er ikke jeg som har befalet. Du bestemmer.
Sánchez.
Jeg vet hvor vi er. Vi er langt unna den beregnede landingsplassen.
Vi er rett ved planetens ekvator, nær breddegrad null.
-Hvordan vet du det? -De automatiske kameraene tok bilder.
Vis meg dem.
-Utrolig. -Ja, ikke sant. Se her.
Det ser ut som en permanent tåkebanke nederst i dalen.
Ja, og den ligger nærmest oss.
Ares bør kanskje undersøke det. Det kan være vanndamp.
-Kan vi benytte oss av den? -Tvilsomt. Vi trenger mer enn det.
-Vet du hvorfor vi krasjet? -En softwarefeil.
Den varte i bare noen sekunder, men nok til å forvirre høydemåleren.
Uflaks, antar jeg.
Luca og Herbert, forbered dere på en romtur.
Ta ut alt dette, og så undersøker dere motorene.
Jeg blir med dem. Mens de kaster skrotet, graver jeg en grav til Andre.
En grav? Hvorfor det? Vi legger kroppen utenfor.
Hvis vi fjerner oss fra vår tro, oppfører vi oss snart som dyr.
Vår overtro, mener du? La oss konsentrere oss om det praktiske.
Vi kan ikke sløse verdifull tid på å grave en meningsløs grav.
La oss jobbe med det vi har og legge en plan.
Ingen ba om din hjelp, Luca.
Jeg syns ikke vi skal ta sjansen på å dumpe kroppen utenfor.
Vi kan forurense planeten for all fremtid med bakterier.
-Ville bakteriene virkelig overlevd? -Drit i bakteriene! Vi kommer til å dø.
Jeg har ikke tenkt å bekymre meg for bakterier.
Susana, får jeg tillatelse til å begrave kapteinen på kristent vis?
Gratulerer, Herbert. Du er første menneske på Mars.
Baglioni har rett. Det er absurd å begrave kapteinen.
Vil noen si noen avskjedsord?
Det kan vel du gjøre, Luca. Du som er gruppens geni.
Jeg tror jeg gjør det, Herbert.
Hva med dette?
Her hviler Andre Vishniac.
Han ble født på jorden-
-og dro langt gjennom tid og rom for å møte sin skjebne-
-på dette elendige og øde sted.
La meg sitere Wilson før han døde ved kaptein Scotts side på Antarktis.
Jeg syns Herbert er vel optimistisk.
Men du gjør det du skal, du tar på deg ansvaret.
Det må være slitsomt.
-Du har den vanskeligste stillingen. -Syns du jeg er pessimistisk?
Du er en sterk kvinne, og du vet hva som må gjøres i en sånn situasjon.
-Jeg er ikke sterk, tro meg. -Det virker sånn.
Jeg har latt som hele livet. Jeg har mye trening.
Akkurat nå er jeg livredd.
-Ikke si det til de andre. -Det blir vår lille hemmelighet.
Skulle ønske jeg var like kontrollert som du.
"Det er kun forbeholdt Gud å avsløre hemmeligheter,-
-men vi er kanskje valgt til å bli de første som får se-
-denne isbarrierens skjulte sjel under solens varme stråler,-
-mens stormen brenner og fryser oss med sitt isende bitt."
Jeg vil bekjenne noe, Susana.
Det er noe som skremmer meg like mye som tanken på å dø.
Å miste besinnelsen, å få panikk.
Det kommer ikke til å skje. Du vet som oss hvordan man skal reagere.
Jeg er ikke sterk, det kan jeg love deg.
Jeg kan ikke tøyle min vitenskapelige nysgjerrighet. Derfor ble jeg med.
Greit...
Da går vi.
Vi undersøker tankene.
Den første graven på Mars.
Luca og Herbert hadde lagd en fullstendig skaderapport.
Det var ingen grunn til å spørre, man så at de ikke hadde gode nyheter.
Herbert prøvde likevel å komme med noe oppmuntrende fra verden utenfor.
Det fins is.
-Det har samlet seg is i Belos skygge. -Hvordan kan det finnes vann?
Atmosfæren på Mars er fullstendig tørr,-
-men kulden er så intensiv at atmo- sfæren er på grensen til å mettes.
Sjekket du motorene og drivstofftankene, Luca?
De fins ikke lenger. De må ha falt av under krasjet.
Det er et mirakel at de ikke eksploderte.
Det var heller en forbannelse. Vi er dødsdømte.
Selv om vi puster ett år til, er vi like døde som Andre.
Mener du at det ikke fins noe kryogent drivstoff igjen?
Det som fins i denne landeren,-
-er det eneste som er igjen å leve på.
Jeg tror ikke vi kommer til å klare oss.
Hva er dette for noe? Nå får du se å gi deg.
Hører dere hva jeg sier? Dette er vann!
Skjønner dere hva det betyr? Vann!
Vi hadde ikke forventet det, men det fins.
Problemet er ikke vann eller oksygen, men at energien blir borte om et år.
Og vi kan ikke produsere mer.
Vi må begynne å spare energi, nå.
Vi reduserer energiforbruket. Vi har senket temperaturen i landeren.
Jeg håper det virker.
-Noe nytt om redningsfartøyet? -Nei, jeg drar hjem om to dager.
De har funnet en alternativ prosjektilbane. Jeg beklager.
Vet de hvorfor vi krasjet?
Det er foreløpig bare teorier, og noen er ganske utrolige.
-Hva mener du? -Mars har jo ikke globalt magnetfelt.
Men den har magnetiske avvik og gravitasjon enkelte steder.
Den sterkeste av disse avvikene er registrert der dere krasjet.
Det dreier seg om noe kraftig som kan ha påvirket Belos oscillatorer.
Ikke nok med det, det skjuler seg noe under tåken. Det er noe merkelig.
Se nøye på de nye bildene.
Jeg må dessverre avbryte, jeg har en lang reise foran meg. Lykke til.
Da Lowell dro, fikk alle en dyp følelse av ensomhet.
Alt håp var ute. Vi var offer i en uunngåelig tragedie.
Hva er det som skjer? Har vår udugelige nabo forsvunnet?
Ikke si sånn. Det må ha vært frustrerende ikke å kunne gjøre noe.
-Stakkars. -Hva er det der?
-Det ser ut som et SAR-bilde. -SAR? Jeg er lege, Jim, ikke ingeniør.
Syntetisk aperturradar.
-Hva er det der? -Jeg har sett det før.
-Det ser ut som en labyrint. -Jeg kjører det gjennom dataen.
Her er det. Bildet er fra sydpolen til Mars.
Se, de er identiske. Det var merkelig.
På vår neste reise til Mars kan vi ta bilder og utforske den.
Dessverre er tiden snart ute, for oss alle.
Var det en kommentar, eller din konklusjon som ingeniør?
Vi må innkalle til møte.
Den kortest mulige reisetiden mellom Mars og jorda-
-er to og et halvt år. Det er umulig å forkorte den tiden.
Jeg vet de ikke kommer tidsnok til å redde oss, men det kan de ikke si.
Hvor lenge har vi igjen om vi følger de energisparende tiltakene?
Omtrent ett år og to måneder.
Problemet er gjenvinningssystemene, de krever for mye energi.
Hva foreslår du?
Vi må akseptere at alle fem-
-ikke kan overleve på denne landeren så lenge.
Det du sier, Luca...er forferdelig.
Dere ville vite situasjonen, og det er de kalde fakta.
Alle fem kan ikke overleve på landeren i to og et halvt år.
Hvor mange kan overleve?
Hvor mange?
To personer.
Det holder ikke, Luca. To av fem er helt urimelig.
-Det er latterlig. -Sånn er det.
Det er det ikke, det. Det der kalles å gi opp.
Det var du som sa at vi var skipbrudne.
Iblant må skipbrudne ta tøffe beslutninger.
Er du helt gal? Skal vi trekke lodd om hvem som får leve?
Om et og et halvt år ligger det fem fryste lik i denne boksen,-
-om ikke tre slutter å bruke vann, oksygen og gjenvinningssystemene.
Dere nekter å innse det. Ikke sant, Herb?
Du tror at du vil vende tilbake som helten som beholdt roen,-
-og som løste alle problemer, ikke sant?
Han har rett. Vi nekter å innse fakta.
Jeg begår ikke selvmord, det er mot min religion.
Er det noen som tviler på tallene til Lucas?
Ingen?
Da så...
I så fall er det klart at vi alle ser på tallene til Lucas som korrekte.
To av oss fem.
Det stemmer sikkert, jeg vet ikke...
Men vi kan ikke trekke forhastede slutninger.
Vi må ta oss tid.
Vi må tenke før vi bestemmer noe som helst. Kanskje vi kommer på noe.
Hva da, Herbert? Hva skal vi komme på?
Når skal du innse det? Vi er på det verste stedet man kan tenke seg.
Jordens polarområder fremstår som paradis i forhold.
Hvordan bestemmer vi hvem som får leve?
Vi kan vel følge Herberts eksempel? De skipbrudne trakk vel strå?
Skal det avgjøres slik?
Jeg er pilot på et romskip som aldri kommer til å fly igjen.
Fidel, du er astrobiolog.
Dine kunnskaper er ikke til noen nytte i denne situasjonen.
Herbs kunnskaper er ikke i hans favør.
Men Jenny er lege-
-og Luca vet hvordan man holder denne maskinen i gang.
Beslutningen er tatt. Luca og Jenny blir.
Rodrigo, Herbert og jeg...
Tar en spasertur.
Det var en fin måte å si det på, Susana.
Veldig intelligent.
Du er veldig intelligent, Luca, kanskje den mest intelligente av oss.
Hadde du tenkt ut dette allerede før du sa at bare to kunne overleve?
-Jeg kan ikke akseptere det. -Hva mener du med det?
-Vi har sett på alle mulighetene. -Herb...
Må jeg dø, så dør jeg, men ikke før håpet er ute.
Det fins ingen, sa jeg. Hørte du ikke det?
-Det fins ikke noe alternativ. -Så klart det er.
Hva er alternativene, da, du som vet alt?
-Hør! Hva er vårt største problem? -Energi. Hvordan det?
-Vi kan vel bygge en vindmølle? -Hvorfor tenkte ikke jeg på det?
Det er jo strålende. Vi bygger en vindmølle og da får vi energi.
Så kan vi fly hjem. Luften er for tynn. Det hadde aldri gått.
-Jeg har tenkt på alt. -Hør etter.
Det fins vinder på over 36 m/s som venter på oss der ute.
-Vi kan bygge en. -Luften er for tynn.
Jeg er vitenskapsmann. Jeg har tenkt på alt. Det fins ikke noe alternativ.
Jeg nekter å bruke energi og ressurser på ideer som ikke fører noen vei.
Det reduserer sjansene for at noen vil overleve.
-Jeg beklager. -Det er lett for deg å si.
Skjønner du ikke hva jeg mener? Du som er så smart.
Jeg beklager.
Jeg forlater ikke landeren. Det kan dere ikke kreve.
Vi sov i fem timer før vi bestemte oss for å gå.
Så var tiden inne.
Hva skal dere med dem?
Vi tar med så mange oksygentanker vi kan bære. Har du noe imot det?
Trenger dere så mange tanker, Susan?
-Vær så snill, Luca... -Ok, jeg går opp. Lykke til.
Lykke til. Ta vare på deg selv.
-Luca...ta vare på deg selv. -Du òg.
-Fidel... -Beklager at jeg er sen.
-Kan noen hjelpe meg med drakten? -Selvfølgelig.
Hanskene mine...
Det er som en solfylt vinterdag på jorden.
Det virker utrolig at vi er i en annen verden.
For en deilig dag. Skulle ønske vi kunne ta av oss de tunge draktene.
Det ville ikke vært så lurt. 80 minusgrader, 10 REM i året,-
-og nesten ikke noe atmosfæretrykk. -Kom igjen.
Susana, dere bør slå på videokameraene.
Jeg tar opp alt herfra.
Jeg tror de på jorden ville satt pris på det dere kan filme.
Mener du det, Luca? Bruker vi ikke for mye energi?
Jeg har regnet på det, og jeg tror vi har råd til det.
Jeg tror det kan være verdifullt.
For å gjøre deres siste timer meningsfulle...
Det handler ikke om det. Dette er viktig.
Bildene kan være verdifulle. Jeg er ikke sentimental.
Du er i bildet, Susana. Du kan si noen ord om du vil.
Dere vet allerede om vår situasjon. Det er ingen vits i å gjenta det.
Vi skal prøve å komme frem til kanten av Valles Marineris.
Vi har regnet ut at vi må gå i 4-5 timer.
Vi har med oss ekstra oksygentanker,-
-så sjansene for at vi får filmet Valles Marineris er gode.
Håper dere får sett dem.
Vent litt. Vi stopper her.
-Jeg må skifte oksygentank. -Ok, jeg hjelper deg.
Hvor mange dagslystimer har vi igjen?
Ut ifra solens posisjon... To eller tre, kanskje.
Nøyaktig fire timer, Herb.
Hvor langt unna dalen er vi?
Dere har allerede tilbakelagt tre fjerdedeler.
Gode Gud...
-Går det bra, Susana? -Ja.
Vi vandret gjennom landskap som så ut som det var formet av flommer.
For flere millioner år siden kunne den tørre overflaten ha vært en dyp kløft.
Mars' ville skjønnhet og isende likegyldighet tok pusten fra oss.
Vi var de første noensinne som hadde satt sin fot på den fremmede bakken.
Kun en anekdote fra det røde, øde landskapet.
Har dere sett noe så vakkert?
Mer enn 400 mil lang og 30 mil bred.
-Det fins ikke motstykke i solsystemet. -Se på berglagene.
Jeg vet ikke om kameraet fanger fargenyansene... Det er så vakkert.
Man ser det tydelig, Susana.
Har de kommet til dalen ennå?
Det er så vakkert her.
Bare det å komme hit var nesten verdt det.
Se der borte.
Ja, se.
-La oss prøve å gå ned til tåken. -Det er mer enn åtte kilometer ned.
Men gravitasjonen er bare en tredjedel av jordas.
Det er ikke så vanskelig som det ser ut til. Hva sier du, Susana?
-Vi går ned og tar en titt. -Greit, hvorfor ikke?
Da går vi, vi har ingen tid å miste.
Er dette en spøk? Det er bare trøtthet som hindrer meg i å gråte akkurat nå.
-Herregud... -Kom igjen.
God idé. Dessverre kommer det ikke til å gå.
De har ikke nok oksygen til å komme helt ned.
Er du gal?
Rolig, jeg har slått av mikrofonen.
-Dessuten vet de det allerede. -Du trenger ikke minne dem på det.
-Tror du at vi har det bedre? -Vi har i hvert fall en sjanse.
Ja, hvis du hører på meg.
Jeg var sammen med en kar for noen år siden som var som du.
Han syntes han var smartest i verden, men han var en idiot.
Du har altså hatt en kjæreste?
Dra til helvete, Luca. Dra til helvete!
Dette er galskap, rett og slett.
Vi er gale alle sammen, ellers hadde vi sett dette på tv på jorden.
Hva får en mentalt frisk mann til å forlate kone og barn-
-for å klatre ned en dyp ravine på en frossen planet?
Hadde vi ikke vært mentalt friske, hadde vi ikke klart testene.
Jeg løy. Jeg ville dra hit.
Jeg var gal nok til å lyve, men intelligent nok til ikke å bli avslørt.
-Løy du også? -Nei, jeg svarte oppriktig.
Dere, husk at dette spilles inn.
En dag kommer det til å bli sendt på tv på jorden. Tenk på hva dere sier.
De ville aldri satt oss i dårlig lys. Vi blir presentert som helter.
-Har vi flaks, blir vi gjort til helgener. -Gi deg, Luca!
Du er et levende bevis på at psykologiske tester ikke fungerer.
-Hvor er lagånden? -Jeg løy vel som alle andre.
-Bortsett fra Herbert. -Jeg trengte ikke å lyve.
Da er vel du den eneste av oss som ikke forbanner seg selv nå.
Jeg lurer på hvordan folk vil oppfatte oss på tv.
Hva kommer folk til å tenke når de ser dette?
Jeg kjenner igjen situasjonen. Man sitter og drikker kaffe etter lunsjen,-
-og plutselig vises bilder fra øyeblikket før en katastrofe.
Man ser mennesker som snart kommer til å dø, og man lurer på hva de føler.
Hva får dem til ikke å gi opp?
-Har du funnet ut av det? -Nei, langt ifra.
Det føles som om jeg ser dette på tv.
Jeg nekter å innse at dette skjer meg.
Jeg forstår ikke at oksygenet mitt vil ta slutt om noen timer,-
-og at det betyr slutten for meg.
Får jeg foreslå noe? Vi bør konsentrere oss om nedstigningen.
Vi bruker mer oksygen enn nødvendig når vi snakker.
Den bratte skråningen var det en geolog ville kalt kaotisk terreng.
Vi gikk langs en vei som hadde blitt formet av en flom-
-en gang i løpet av Mars' historie.
Vent litt, jeg må bytte oksygentank.
La meg hjelpe deg.
-Vi stopper her, Susana. -Ok.
Dette er din siste oksygentank.
-Rolig, du bruker for mye oksygen. -Ja, jeg vet det.
-Går det bra? -Ja.
Herbert hadde begynt på sin siste flaske, og vi hadde ikke mye mer.
Vi visste at vi nærmet oss slutten, men ingen sa ett ord.
Vi konsentrerte oss om å ta ett skritt om gangen.
Se der. Det er Phobos.
-Den går like fort som en satellitt. -Den er så vakker.
Og den klare stjernen er Deimos.
-Den ser ikke så fantastisk ut. -Det spiller ingen rolle, Rodrigo.
-De er Barsooms måner. -Barsoom?
Skal vi fortsette?
Mars fikk navnet Barsoom av innbyggerne i Heliumriket-
-som ble styrt av den vakre prinsessen Dejah Thoris-
-og der den grønne krigeren Tars Tarkas med fire armer kjempet.
Herbert fortalte det på veien ned.
Han fortalte om Heliums byer-
-og om den store smaragdgrønne kanalen Nylosirtis.
-Hva snakker du om, Herb? -Om John Carters eventyr på Mars.
Min farfar hadde alle romanene til Edgar Rice Burroughs.
Tarzanbøkene og de om John Carter.
Jeg likte Carterbøkene best.
Som barn brukte jeg mange timer på å sluke de fantastiske romanene.
Jeg drømte om en gang å få besøke prinsesse Dejah Thoris' rike,-
-og vandre under Barsooms to måner.
Dere får fortsette uten meg.
Jeg blir her en stund.
Hva er det du sier? Hva er det, Herb?
Jeg kan ikke fortsette. Jeg har ikke mer oksygen.
Jeg skulle så gjerne,-
-men jeg kan ikke.
Vi visste jo at dette ville skje.
Gjorde vi ikke det, Susana?
Du er et godt menneske.
Vi skulle ha blitt bedre kjent.
De eneste som er lykkelige er de som har virkeliggjort sine drømmer.
Dette var slutten. Hva drev vi med?
Hvorfor fortsatte vi så resolutt-
-mot våre egne graver?
Herbert lå igjen der oppe, alene under Barsooms måner.
Han hadde det best av oss alle.
Fidel?
Susana?
Hører dere meg? Jeg får ikke inn noen bilder. Jeg ser ingenting.
Det er bare støy.
Det var det. Vi kommer ikke lenger.
Helsike!
-Må vi gå helt tilbake? -Ikke jeg.
Vi kom ikke videre. Men plutselig så jeg den.
Jeg tror jeg umiddelbart skjønte at det var noe merkelig i hulen.
Veien vi hadde fulgt førte rett til den.
-Susana? -Luca? Jenny? Hører dere meg?
-Jeg får ingen... -Luca?
Dette må du se, Fidel.
Vent, jeg kommer.
Hører dere meg? Jeg får ikke inn noen bilder.
Det er bare støy.
Helsike!
Hva betyr det?
Vi er døde.
Jeg vet ikke...
-Hva driver du med? -Det er ingen vits i å spare energi.
Vi har en lekkasje. Landeren er ikke så tett som vi trodde. Vi mister oksygen.
Måleinstrumentet viser-
-at lufttrykket minsker. Vi burde ha fått varselsignaler om det tidligere.
Sensorene ble nok skadet da vi krasjlandet.
Vi kan tette lekkasjen og gjenopprette trykket.
Nei, beregningene mine var eksakte og basert på at kabinen var tett.
Jeg hadde ikke regnet med oksygenlekkasje.
Den variabelen var ikke med i ekvasjonen.
Og utfallet kunne ikke vært verre. Selv om vi får tettet hullet,-
-fins det ikke nok oksygen til redningsfartøyet kommer.
Jeg nekter å gi opp. Jeg skal finne den forbanna lekkasjen og tette den.
-Jenny... -Hva er det?
Det er nytteløst. Trykket synker, hullet blir kanskje større.
Man vil se lekkasjen utenfra i form av vanndamp.
Håpet er ute, tro meg.
Jeg vil ikke sitte i en romdrakt og vente på at oksygenet skal ta slutt.
Jen...
-Jeg vil ikke... -Hva vil du gjøre? Fortell.
Vi kan vel forsone oss med tanken på at vi kommer til å dø,-
-og bare være sammen med hverandre...
Vi kan gjøre det godt for hverandre.
Jeg vil ikke være alene og vente på døden.
Vi kan vel bare gjøre det godt for hverandre.
Hvor mye tid har vi igjen?
Rundt tolv timer.
Har du bare fortrengt muligheten for dette i løpet av reisen?
Mener du at du med ditt enorme talent og utrolige intelligens-
-ikke kommer på noe annet enn å knulle til vi dør?
Nå er du ikke rettferdig. Det er så trangsynt.
Hør etter, Jenny.
Jeg har tenkt mye på det. Vi kan tilpasse oss situasjonen.
Nå skal du få høre min plan.
Jeg tar på meg romdrakten og går ut og prøver å finne lekkasjen.
Jeg gir blaffen i om det er bortkastet. Jeg gjør i hvert fall noe.
Du kan bli her og masturbere til du dør av uttørking.
Redningsmannskapet kommer til å finne deg sånn.
Kanskje de til og med reiser en statue av deg i den posisjonen.
-Det virker ikke naturskapt. -Hva mener du?
Hvordan kan naturen ha skapt en slik grotte?
Den virker konstruert, en tunnel som er gravd ut av et intelligent vesen.
-Veggene er glatte, nesten perfekte. -Det kan ha mange forklaringer.
Frossent vann kan ha perforert fjellet, som en underjordisk isbre.
Så smeltet isen.
Det er helt utrolig, Fidel. Ser du det? Fantastisk!
Det er risset inn symboler på veggen. Ser ut som en form for skrift.
Fra vinklene å dømme er de risset inn av et intelligent vesen. Herregud!
Det er utvilsomt gjort for hånd, men jeg nekter å tro det.
Herregud.
-Noen har bygd det. -"Noen..." Det er helt utrolig!
Vi kan ikke klage, det har vi ikke rett til.
Vi har oppdaget levningene av en gammel sivilisasjon.
-Det er flere symboler. -Jeg ser dem, Susana.
Det er utrolig.
Herregud...
Fidel hadde viet hele sin karriere til å bevise muligheten for liv på Mars.
Vi hadde snublet over bevis som han ikke kunne drømt om.
Mens vi fortsatte lurte vi på om vi ville ta med oss oppdagelsen i graven.
-Hva driver du med? -Jeg må finne lekkasjen.
Det er nytteløst, Jen. Vi har mistet for mye oksygen.
"Må finne lekkasjen..."
-Vi må kjempe videre. -Se på meg, Jen.
Du må forsone deg med at vi kommer til å dø.
La meg være i fred.
Jeg vil ikke dø.
Vi skulle ha tatt med oss en arkeolog.
En arkeolog hadde drept oss fordi vi ikke er mer forsiktige-
-med det vi har funnet, at vi ødelegger alt med avtrykkene våre.
-Hva mener du? -Bakken er dekket av støv.
-Lurer på hvor lenge de varer. -Tusen år kanskje.
Tunnelen fortsetter nedover. Går den helt ned til bunnen av dalen?
Det er mulig, men den er 80 000 meter dyp.
Tenk at vi er her.
Hva er det som skjer?
-Lufttrykket er høyere her. -Det må være en feil på måleren din.
Nei, se... Oksygennivået er nesten normalt.
Vi har ikke passert noen luftsluse eller registrert noen forandring.
Det må være en feil på apparatet ditt.
Jeg er nesten tom for oksygen. Har ingenting å tape om den er ødelagt.
Det er forferdelig å dø av dekompresjon.
Jeg er veldig trøtt. Hvis dette er slutten...
Ikke gjør det, Fidel. Ikke forlat meg.
Det er kaldt, og det lukter metall.
Men man kan puste uten problemer.
Men det er umulig.
Det er luft her, og nok trykk.
Ikke spør meg hvordan det er mulig.
Det er sant.
Fidel...
Hvis det er nok luft her...
Så kan vi overleve.
Vi må finne ut hva slags sted dette er, hva det er brukt til.
Pyramidene må være ganske nye i forhold til dette.
Steinene må ha vært her lenge, lenger enn vi kan forestille oss.
Vi får kanskje aldri vite hva de betyr.
De føles ikke så fremmede med tanke på at de er skapt av romvesener.
Hvilket som helst jegersamfunn kan ha utviklet et slikt pilsymbol.
Det samme gjelder stjernen og korset. Blekksprutens øye...
Strukturen er identisk med menneskeøyet, parallell evolusjon.
Ok... Vi får fortsette.
Vent, vi har fortsatt ingen kontakt med Belos.
De kan ikke hjelpe oss.
-Dette er en labyrint. -Jeg føler meg som en labrotte.
-Lurer på om det er en tanke bak det. -Det må det være.
Forestill deg en maur som går inn i en ødelagt colaflaske på jakt etter føde.
Den går rundt og rundt til den dør. Kanskje den også tror-
-at et så vakkert sted må ha blitt skapt med en hensikt.
Men symbolene må bety noe.
Ikke gå fra meg, Fidel.
-Korridoren er et vakuum, ikke sant? -Ja.
Hvordan har de klart det, hvordan er det mulig?
Vær så snill, Fidel, ikke forlat meg.
Susana... Jeg er så forferdelig trøtt.
Ikke forlat meg, Fidel.
Jeg tar opp alt jeg ser med kameraet,-
-men jeg får ikke sendt bildene.
Så dere får bare sett dette hvis noen...
Hvis noen bryr seg om å lete etter liket mitt.
Alene, mer alene enn noe annet menneske noensinne har vært,-
-på et ukjent sted som ble opprettholdt av mystisk teknologi.
Noe holdt på luften, og kanskje det var det-
-som forårsaket avvikene i magnetfeltet og gravitasjonen.
Kanskje indikerte de avvikene at det fantes labyrinter som denne-
-over hele Mars. Men jeg hadde gått meg vill her inne.
Jeg vandret alene på et sted som allerede hadde krevd min kollegas liv.
Jeg hadde gått i ring i flere timer.
Jeg tenkte at Rodrigo hadde rett. At det ikke var noen hensikt med den.
Kanskje det bare var en rottefelle, eller...? Hvem vet?
Det eneste jeg visste var at det verken var luft eller trykk-
-i de stjernemarkerte gangene.
Jeg håper disse pilene fører meg i riktig retning.
Men ingenting er sikkert.
Rodrigo? Er det deg?
To armer og to bein.
Den ser ganske menneskelig ut.
Men hvem vet hvordan den egentlig så ut?
Jeg trenger bare å se litt damp for å finne lekkasjen.
Det er alt jeg trenger.
Dette er umulig.
Jenny? Jenny?
-Jenny? -Jeg er her.
Ja, der er det. Det er Susans signal.
-Er det mulig? -Nei, det er det ikke.
Men det er signalet hennes. Hun kan umulig være i live.
Jenny? Luca?
-Hører dere meg? -Vi hører deg, men vi ser deg ikke.
Dere må prøve å komme hit. Det fins luft til alle her.
Kom hit.
-Hvor er Rodrigo? -Han klarte det ikke. Han er død.
Men dere...overlevde.
-Det er luft her. -Hun er blitt gal.
-Kan hun fortsatt leve? -Hvis Rodrigo ga henne oksygenet sitt.
-Eller om hun tok det fra ham. -Hva er det du antyder?
Jeg vet ikke. Kanskje hun hallusinerer.
-Vi kan prøve å nå henne. -Kan vi det?
Det er en time igjen med oksygen her inne.
Vi har to romdrakter med fulle oksygentanker.
Dessuten har vi kapteinens.
-Jeg tror det kan gå. -Du ville jo ikke dø i en romdrakt.
Har skjønt at det ikke fins en måte som er bedre å dø på enn en annen.
Jeg vil finne ut hva som har skjedd med Susan.
Kom igjen.
Jeg må hvile litt. Draktene er ikke lagd for lange spaserturer.
Du lever!
Jeg lever! Jenny.
Det er galskap.
Dette, mine venner, dalbunnen i Vallees Marineris.
Herb og Fidel døde uten å ha sett den.
Men her fins det håp for å overleve. Det fins vann, luft og organisk liv.
Det fins en lavart som vi kanskje får utvunnet protein av.
Så her ser dere det. Det er et faktum.
Det fantes liv på Mars for millioner av år siden. En sivilisasjon blomstret her.
Hvordan var de? Hvordan levde de?
Hvilket livssyn hadde de?
Hva skjedde her?
Da klimaet ble kaldere, bygde de en tunnel-
-som holdt på luften og som gjorde det mulig å overleve.
Men til slutt klarte de ikke å overleve.
Hvem vet hvorfor? Svaret kommer ikke i vår tid.
Dette er mitt siste kamerabatteri, og jeg filmer så mye jeg kan.
Dette er for dere som ser på bildene og som vil søke etter svarene.
Vårt eneste mål er å overleve. Som Herbert sa: "Vi er skipbrudne."
Som skipbrudne kommer vi til å holde ut til det siste.
Ta vare på familiene våre.